1

בתי המשפט 
 	
בית משפט השלום בירושלים	א  005196/07	
	 	
לפני כב' השופט דוד מינץ	  27/01/2008	

 	ראובן דוד	בעניין:	
התובע	ע"י ב"כ עו"ד א' הר-ציון	 	
 	 
נ  ג  ד
 	 	
 	המגן חברה לביטוח בע"מ	 	
הנתבעת	ע"י ב"כ עו"ד מ' צופין	 	

פסק דין

התובע יליד 1942 אשר עבד כמנהל עבודה בחברת דוד זכריה ובניו בע"מ (להלן: "החברה") שעיסוקה בין היתר בשבירת סלעים, עבודה בבאגרים ובהעמסת סלעים. הנתבעת היא חברת ביטוח אשר בטחה את התובע בפוליסת ביטוח בגין נכות מעבודה (להלן: "הפוליסה"). ביום 22.12.04 הכיר המוסד לביטוח לאומי בתובע כנפגע בעבודה והעניק לו ביום 7.8.06 נכות בשיעור 10% בגין טנטון וביום 27.2.06 נכות נוספת בשיעור 5% בגין ירידה בשמיעה. על בסיס קביעות אלו פנה התובע אל הנתבעת וביקש כי זו תפצה אותו בשיעור 15% מסכום תגמולי הביטוח בסך 271,218 ₪ המגיעים לו כמבוטח במקרה של אובדן כושר מלא מתאונה. הנתבעת סירבה לשלם לתובע דבר בטענה כי לא קיים כיסוי ביטוחי לנכות שנקבעה לו הואיל והיא לא נגרמה בתאונה על ידי גורם "חיצוני, אלים ומקרי". כן דחתה הנתבעת את דרישתו של התובע הואיל והוא לא הוכיח את מצבו הרפואי באמצעות חוות רפואית כדין. בשל סירוב זה הגיש התובע את תביעתו כנגד הנתבעת בסדר דין מהיר והעמידה נכון ליום הגשתה על 43,304 ₪.      
 
בדיון שהתקיים ביום 3.12.07 הסכימו ב"כ הצדדים כי תחילה תידון שאלת חלותה של הפוליסה במקרה זה, נוכח טענתו של התובע כי הנכות נגרמה לו למעשה במשך שנות עבודתו אצל החברה, ורק לאחר מכן תידון שאלת נכותו של התובע והיוצא ממנה. סוכם אפוא, כי ב"כ הצדדים יגישו את סיכומיהם בכתב בשאלת המחלוקת, וכך עשו, ולהלן אפוא, נימוקי פסק הדין בתמצית לפי מצוות תקנה 214 ט"ז לתקנות סדר הדין האזרחי, תשמ"ד – 1984. 
 
סלע המחלוקת הוא בפרשנות הפוליסה בכל הנוגע להגדרת "תאונה" שבסעיף ההגדרות בפרק העוסק ב"ביטוח נוסף למקרה נכות עקב תאונה". בסעיף נקבע כך:
 
"תאונה לצורך נספח זה פירושה חבלה גופנית, ללא קשר לסיבות אחרות, שנגרמה על ידי גורם חיצוני אלים ומקרי, בתנאי שלא גרמה למות המבוטח." 
 
טענתו של ב"כ התובע היא אפוא, כי לשון זה כולל בחובו גם אירוע מתמשך של חשיפת התובע לרעש במשך מספר שנים. הוא הסמיך טיעון זה על פסק דינו של בית המשפט העליון במסגרת ע"א 779/89 שלו נ' סלע חברה לביטוח בע"מ, פ"ד מח(1) 221 (להלן: "פרשת שלו"), שם הכיר בית המשפט בהתקף לב בעקבות ריב מילולי בין הנפגע למנהלו כתאונה שנגרמה "באמצעי אלימות חיצוני". ברם, אינו דומה הנידון לראיה. 
 
אכן, בית המשפט בפרשת שלו הכיר במושג "אלימות" ככולל גם אלימות שאינה אלימות פיסית. לכן, הוא הכיר באלימות המילולית שהייתה בין התובע שם לבין מנהלו בעבודה, כאלימות הנכנסת לגדרה של פוליסת הביטוח שנדונה שם. בית המשפט גם התקשה למצוא במקרה ההוא את תכלית הפוליסה שניתן היה לפרשה בשני כיוונים סותרים ולכן פירש אותה במובן שהיטיב עם המבוטח. לא כך הוא במקרה שלנו.
 
היקף חבותה של מבטח לנזקים שנגרמו למבוטח נגזר, בראש ובראשונה, מפוליסת הביטוח. פרשנותה של פוליסת הביטוח נעשית כעיקרון על פי הכללים הרגילים החלים ביחס לפרשנות חוזים "רגילים", קרי באמצעות עמידה על לשונו הכתוב של החוזה ואומד דעתם של הצדדים. עם זאת, חוזה הביטוח הוא שונה מחוזה "רגיל" מפני שהוא כולל מאפיינים ייחודיים המבחינים אותו מחוזים אחרים. בין המאפיינים הללו ניתן להצביע על פערי הכוחות המקצועיים והכלכליים בין המבטח למבוטח; היכולת המוגבלת של המבוטח לעמוד על מכלול הוראותיה ומשמעויותיה של הפוליסה ולהשפיע על עיצובה, שהוא על פי רוב חוזה אחיד; והאינטרס הציבורי בעידוד רכישת ביטוחים. בשל מאפיינים אלה הותווה הכלל לפיו מקום שבו נוסח הפוליסה אינו בהיר וברור די צורכו, יש לפרשה כנגד מנסחה (המבטח), או הכלל שלפיו בפירוש הפוליסה יש לשאוף לכיבוד ציפיותיו הסבירות של המבוטח, או הכלל כי במקרה של ספק יש להעדיף את הפירוש התומך בזכאותו של המבוטח (ע"א 5775/02 נווה גן (א.כ.) בנייה פיתוח והשקעות בע"מ נ' הפניקס הישראלי, פ"ד נח(2) 307, 315). 
 
כדי לפרש אפוא, חוזה ביטוח יש ראשית לכל לבדוק את תכליתו, הכוללת בתוכה הן ממד סובייקטיבי והן ממד אובייקטיבי. הממד הסובייקטיבי הוא אומד דעת הצדדים וחקר הכוונה האמיתית והמשותפת שלהם כפי שזו באה לידי ביטוי בהתנהגותם. הממד האובייקטיבי בא לידי ביטוי במטרות, באינטרסים ובתכליות שחוזה הביטוח הספציפי נועד להגשים. תכלית זו של החוזה נקבעת על פי "מהותה של העסקה" ועל פי "מטרותיה העסקיות והכלכליות" המונחות ביסודה (ע"א 300/97 חסון נ' שמשון חברה לביטוח בע"מ, פ"ד נב(5) 746, 755).
   
במקרה זה, מעבר לתכלית שהמבוטח רואה אותה אל מול עיניו, שהיא תשלום תגמולי ביטוח בעת תאונה בלתי צפויה מראש בעבודה, שלא כבמקרה זה, הרי שהתכלית מצומצמת עוד יותר, והוא תשלום דמי ביטוח רק באותם מקרים הנגרמים על ידי גורם "חיצוני אלים ומקרי". לשונה חד-משמעי זו של הפוליסה במקרה זה אינו מותיר מקום לספק כי הפירוש הסביר להגדרה זו, ובייחוד לדרישת המקריות, מוביל למסקנה כי אירועים מתמשכים, בלתי ממוקדים, המהווים מעשה של יום ביומו אינם נכללים בה ואינם עולים בקנה אחד עם תכלית הפוליסה שרק מקרים אלימים ומקריים יקנו למבוטח תגמולי ביטוח.  
 
במקרה דנן צודק אפוא, ב"כ הנתבעת בסיכומיו כי חשיפתו המתמשכת והרציפה של התובע לרעש כחלק אינטגראלי מעבודתו היא זו שהביאה לפגיעה בשמיעתו, ואירוע זה אינו בא בגדרה של "תאונה", מאחר והיא לא נגרמה מאירוע מקרי או פתאומי (וראה ע"א 2230/92 צמח נ' ציון חברה לביטוח בע"מ, פ"ד מח(2) 256; בג"ץ 4690/97 המוסד לביטוח לאומי נ' בית הדין הארצי לעבודה, פ"ד נג(2) 529), קל וחומר, לא "מגורם חיצוני אלים ומקרי", אלא כאמור, בעטיים של אירועים מתמשכים ומחשיפה מתמדת לרעש שהיה לתובע בסביבת עבודתו.
 
בשים לב לכל האמור, דין התביעה להידחות, אף מבלי לדון בדרגת נכותו של התובע.
 
התובע ישלם לנתבעת הוצאות משפט ושכ"ט עו"ד בסך כולל של 4,000 ₪ בצירוף מע"מ.
 
ניתן היום כ' בשבט, תשס"ח (27 בינואר 2008) בהעדר הצדדים.
המזכירות תמציא העתקים לב"כ הצדדים.

 
 
דוד מינץ, שופט